IMPERIAL TEATER, MOSKVA 1904
Kommer fram.
Vagnen är redo, sir.
Hej.
Var är min syster?
Shamrayev gick till teatern.
Hon kommer närsomhelst.
Jag kommer sakna den här gamla världen.
Jag önskar...
Jag önskar att jag hade sett mer av den.
Nej, prata inte struntprat.
Du har sett mer av den än vad jag har.
Jag tror att de är här.
Masha, följ med mig.
- Frun. - Polina.
- Sir - God kväll.
Masha.
- Kostya. - Hej, mor.
Se på dig.
- Hur mår han? - Hur mår jag?
De tyckte det var nödvändigt att meddela dig att komma hit,
så jag måste vara riktigt sjuk.
Konstantin?
Din mor sa att du inte är arg på mig längre.
Boris tog med sig tidningen med din nya berättelse i.
Visa honom.
Det var väldigt snällt av dig. Tack.
Medan Sorin vilar kan vi väl spela ett spel?
- Ska jag hämta lotto-setet, mamma? - Ja, raring.
Du har många fans i Moskva. Alla frågar alltid om dig.
Gillade du berättelsen?
Jag tänkte läsa den på tåget tillbaka till Moskva.
Så du kommer lämna snart?
Imorgon, förmodligen.
Polina, hur kan jag hjälpa till?
Jag tror att vi är redo.
Ja.
Boris, kom.
Vi spelade aldrig när du var här i somras.
Vi spelar oftast lotto när nätterna börjar bli långa.
Detta är min mors gamla set.
Det är ett dumt spel, men efter ett tag märker man inte det.
Kostya. Stäng fönstret. Det är dragigt.
Ni skulle ha hört mottagandet de gav mig ikväll.
Jisses, mitt huvud snurrar fortfarande från det.
Är du med, Konstantin?
Nej, mamma. Jag tänkte gå och jobba lite.
Insatsen är 10 kopek. Du betalar väl för mig, doktorn?
Absolut.
- Har alla betalat? - Jag är med.
Är ni redo? Nu kör vi.
Tjugotvå.
Konstantin spelar.
Han måste vara olycklig, stackaren.
Sjuttiosju.
De har gått efter honom i nyhetstidningarna.
Han verkar inte kunna hitta sin egen röst.
Jag tror på Konstantin.
Det finns något där. Han tänker i bilder.
Hans berättelser är gripande. De berör mig. Blir inte ni berörda?
Åtta.
Åttioett.
Åh, pappa.
En gång till, från början.
Nej, om jag inte tar mig hem nu kommer jag inte få komma tillbaka senare.
Rid med mig.
Jag kan inte. Det är för mycket jobb som ska göras.
Vi ses ikväll.
Var inte sen och studera dina repliker.
Jag älskar dig.
Kostya!
Jag lägger dockorna här borta.
Vill du ha en?
Nej.
Tack.
Varför klär du dig alltid i svart?
Jag sörjer för mitt liv.
Varför?
Du är hälsosam. Du har nog med pengar för att klara dig.
Livet är svårare för mig. Jag är en skollärare.
Jag tjänar knappt någonting.
Jag klär mig inte helt i svart.
Det handlar inte om pengar.
Till och med en fattig man kan vara lycklig.
Varje dag bemöts jag bara av likgiltighet från dig.
Sluta, Medvedenko.
Jag är rörd av din kärlek.
Men jag kan inte återvända den. Det är allt.
- Detta är en teater. - Masha.
Masha, vänta!
Ridån går upp vid halv nio på kvällen, när månen stiger.
Spännande.
Om inte Nina kommer hit snart, kommer hela effekten vara förstörd.
Hon är redan sen.
Var inte otålig.
Du vet hur hennes far är.
Jag har en fråga till dig. Jag har ett ord att säga till dig.
Champagne. Bad jag inte om champagne
- i morse i min... - Raring.
- Bad jag inte om det igår kväll? - Vi går, älskling.
Nej, jag villa ha det uppe i mitt sovrum.
Varför är min syster på så dåligt humör?
Varför?
Hon är uttråkad.
Avundsjuk.
Hon är redan emot mig och pjäsen
för hon är inte med i den, men Nina är det.
Hon hatar den redan.
Din mor älskar dig.
Hon vet även att jag inte respekterar hennes teater.
Hon tror hon är dedikerad till att betjäna mänskligheten
med sin otroliga konst, men så som jag ser det
är modern teater sliten och fylld med klyschor.
När de tar dåliga, grova handlingar
och billiga, grova tal och försöker ta ut
någon lättsmält moral,
vill jag springa genom utgången och fortsätta springa
så som Maupassant sprang från Eiffeltornet
för dess grovhet krossade hans hjärna.
- Vi behöver teatern. - Det vi behöver är nya former
och om vi inte kan få dem, ge oss ingenting istället!
Boris!
Kom hit.
Vad är skvallret om honom?
Han är faktiskt smart.
Opretentiös.
Rätt nedstämd. Helt okej, faktiskt.
Inte ens 40, men han är redan en kändis.
Kanske lite självbelåten.
Nuförtiden dricker han mycket öl och har samlag med äldre kvinnor.
När jag var ung var det två saker jag verkligen ville.
Jag ville gifta mig och jag ville bli en författare.
Jag lyckades aldrig med varken av dem.
Nina, hej!
Till och med tanken av henne får mitt hjärta att bulta.
Jag är otroligt glad.
Min musa, min dröm.
Snälla säg att jag inte är sen.
Nej.
Jag har oroat mig hela dagen. Jag red hit så fort jag kunde.
Det är okej. Vi är ensamma.
Är det du, Yakov?
Ja.
Vi börjar när solen går ner. Se till att alla är redo.
- Stiger månen? - Ja.
Stig, fagra sol och döda den avundsjuka månen,
som redan är sjuk och blek med sorg.
Varför är du så nervös?
Jag är inte det.
Jag är inte rädd för att uppträda för din mor,
men Boris Trigorin, han är så känd.
Jag är generad över att uppträda framför honom.
Han såg ung ut.
Han är ung och skicklig. Påminn mig inte.
Hans berättelser är otroliga.
Hans berättelser är fulla av liv.
I dina pjäser är alla döda.
Mitt mål är att visa livet så som vi upplever det i drömmar,
inte som det är eller så som vi tycker det borde vara.
Ja, men ingenting händer i dina pjäser.
Det är bara prat.
Jag tycker det borde vara en kärlekshistoria med.
"En lantlig plats," kallade de det.
Och jag stod i bakre delen...
Det börjar bli fuktigt.
Gå tillbaka innan pjäsen startar. Sätt på dig dina stövlar.
Jag är för varm.
Du är för envis. Dina fötter kommer att bli blöta.
Du är en doktor. Du borde veta bättre.
Se där. Vi kommer sitta i skogen.
Du gillar henne. Erkänn.
Vem gillar du?
Masha, snälla be din far att släppa fri sin hund.
Annars kommer han yla hela natten.
Be honom själv.
Ska jag sitta bredvid dig, doktorn?
Kära son, när börjar vi?
Om en minut. Vänligen ha tålamod.
Vänliga son, stänk lite kallt tålamod på ditt heta temperament.
Vänliga mor,
låt mig vrida ditt hjärta om det är genomträngligt.
Titta här på denna bild.
Du kan inte kalla det kärlek, för i din ålder,
är glansdagarna i blodet tamt.
Det är ödmjukt.
Ärofulla uråldriga skuggor,
som flyter omkring oss
medan natten faller över denna sjö,
vagga oss till sömn och låt oss drömma
om det som kommer vara om 200 000 år.
Om 200 000 år, kommer det inte finnas något.
Låt dem visa oss det då.
Ja, låt dem. Vi sover redan.
Människor,
lejon, örnar och rapphöns,
behornade hjortar,
gäss,
tysta fiskar som lever i vattnet,
sjöstjärnor och de som inte kan ses
- med våra ögon. - Tack.
I ett ord, alla liv,
alla liv,
som har uppnått sin dystra cirkel,
har dött ut.
Tusentals århundraden har redan passerat
sen Jorden bar en levande varelse,
och förgäves, lyser stackars månen sitt ljus.
Kallt,
tomt,
hemskt,
mycket hemskt...
Precis vad jag tänkte.
Mor!
Förlåt.
Fortsätt.
Kropparna av levande varelser har blivit aska
och deras själar har smält samman till ett.
Den universala själen.
- Sir. - Det är jag.
I min själ är Alexander den store,
och Caesar, och Shakespeare,
och Napoleon,
och de mest obetydliga av iglar.
Jag tror detta ska vara fin konst.
Mor!
Jag är ensam.
En gång på hundra år, öppnar jag mina läppar för att tala,
och min röst hörs i denna dystra tomhet.
Och ingen lyssnar, och djävulen,
fadern av evig materia,
bestämd att hålla livet från att blomstra i dig,
orsaker en konstant transmutation av atomer.
Som en fånga kastad i ett djupt, ihåligt tomrum,
vet jag inte vad som väntar mig.
I denna envisa, grymma kamp med djävulen,
kan jag tydligt se
- att jag är ämnad att slå honom. - Det luktar som att något brinner.
- Mor! - Ja, jag känner lukten av rök.
Och tills dess...
Skräck!
Min kraftfulla motståndare,
- djävulen, närmar sig. - Jag förstår.
Det är en specialeffekt.
Jag ser hans hemska mörkröda ögon.
- Han är ointressant utan. - Sätt på dig hatten igen.
- Du kommer bli förkyld. - Nej, doktorn
har tippat sin hatt till djävulen, fadern av evig materia.
Okej, det räcker! Pjäsen är över! Det är nog.
Ridå!
Ta upp ridån! Ta ner ridån!
Jag har fått nog!
Varför är du så arg?
Jag beklagar att jag glömde att skriva och uppträda i pjäser
bara är för ett visst antal människor!
Jag har trotsat monopolet!
- Hörru, Kostya. - Vad är det för fel med honom?
Vad gjorde jag?
För guds skull, han ville bara roa dig.
Och jag var villig att lyssna, även på hans yrande,
men hans påståenden av nya former är pretentiösa.
Sen när har uppvisandet av en morbid personlighet
varit en ny konstform?
Alla skriver det de vill och så bäst de kan.
Låt honom skriva det han vill och så bäst han kan.
Säg bara åt honom att lämna mig ifred.
När Jupiter är arg, har Jupiter fel.
Jag är inte Jupiter.
Jag är en kvinna och jag är inte arg.
Jag är besviken att en ung man spenderar sin tid så dumt.
Tack.
Någon borde skriva en pjäs om en skollärare och hur han lever.
Det är ett svårt liv.
Det är väldigt svårt.
Boris, kom och sitt med mig nu.
Du borde ha varit här för tio, eller till och med fem år sen.
Vi lyssnade på musik och sjöng hela natten de flesta nätterna.
Minns ni alla skratt och ljudet?
Och alla kärleksaffärer.
Gissa vem som var den romantiska idolen i staden.
Ingen annan än doktorn.
Du är stilig nu, men då var du oemotståndlig.
Varför sårade jag honom?
Konstantin!
- Jag går och letar efter honom. - Gör du det? Tack.
Konstantin!
Polina.
- Mamma? - Polina.
Pappa.
Ursäkta mig.
Det är ingen fara.
Oroa dig inte. Jag kände mig bara lite ledsen.
Ursäkta mig.
Konstantin!
SOFOKLES ANTIGONES TRAGEDI
IRINA ARKADINA PÅ MÅNDAG, 5:E MAJ
Kom in.
Gömmer sig vår dramatiker fortfarande?
Jag kan inte hitta honom.
- Bravo. - Ja, bravo.
Vi tyckte du var förtjusande. Du var underbar.
Ett sådant ansikte, en sådan makalös röst.
Det skulle vara synd för dig om du stannade på landsbygden.
Du måste uppträda på teater.
Det är min dröm, men...
Men vadå?
Det skulle kunna hända.
Låt mig introducera dig.
Boris Trigorin.
Var inte blyg.
Han är en kändis, men han har en enkel själ.
Irina.
Ett nöje.
Jag är hedrad. Jag har läst alla dina verk.
Ser du? Han är också blyg.
Konstantin!
Irina?
Tack.
- Hej. - Hej.
Det var en märklig pjäs, eller hur?
Jag förstod inte ett ord av den.
Men jag njöt av att se den.
Du var så ärlig.
Och omgivningen var så vacker.
Finns det fiskar i sjön?
Ja.
Jag älskar att fiska.
Jag kan inte tänka mig något mer trevligt
än en kväll på stranden med ett fiskespö i handen.
Där är du.
Jag hoppas att du inte smickrar honom.
Han vet inte hur han ska bete sig när folk pratar gott om honom.
Ursäkta mig.
Och det var en annan gång...
Detta var i Moskva vid operan.
Den berömda Silva sjöng ett lågt C.
Och...
Som tur var,
så var det en man med basstämma från vår kyrkokör i gallerian,
och helt plötsligt, helt förvånansvärt,
hör vi från gallerian,
"Bravo, Silva."
Ett helt oktav lägre!
Såhär,
"Bravo, Silva."
Ängeln av tystnad har precis flugit över.
Det är dags för mig att gå.
Så tidigt? Vi tillåter inte det.
Nej. Min fader väntar på mig.
Det är väldigt synd.
- Bara i en timma. Snälla, stanna. - Nej.
Jag vill verkligen, men jag kan inte.
Jag beklagar. Godnatt.
Stackars flicka.
Bokstavligen.
Hennes mor dog och lämnade allt till sin far,
men när han dör, lämnar han allt till sin nya fru.
Nina får inte en cent. Hon kommer inte ha någonting.
Det är en skandal.
Ja.
För att vara ärlig, är hennes far ett monster.
Det är bäst att jag rör på mig innan jag fastnar i den här positionen.
Dina ben är som hårda brädor.
Du måste få lite frisk luft, din oturliga gamla man.
Madam?
Var en god man. Släpp lös hunden.
Kan inte göra det.
Jag oroar mig för att tjuvarna kommer ta sig in i ladan.
Jag lovar, det var ett helt oktav lägre,
såhär,
"Bravo, Silva."
Och han var ingen känd sångare, han var bara med i kyrkokören.
Hur mycket tjänar en sångare i kyrkokören?
Jag kanske har tappat sinnet, men jag gillade pjäsen.
Ingen är väl här?
Jag är här.
Flytta på dig.
Det var något med den.
En känsla av ensamhet.
Och sen, när djävulens ögon dök upp,
så skakade mina händer.
Konstantin!
Masha letar efter mig överallt.
Konstantin,
jag gillade din pjäs väldigt mycket.
Den är definitivt märklig.
Och jag hörde inte slutet, men den gjorde ett stort intryck på mig.
Du är har talang. Du måste fortsätta.
Jag har haft ett rätt intressant liv.
Jag är belåten,
men om jag någonsin fick uppleva det spirituella lyckoruset
som en artist känner när de skapar något,
hade jag nog lämnat mitt nuvarande liv bakom mig.
Jagat nya lyckorus,
aldrig låtit mig själv bli nedtyngd i denna världsliga existens.
Var är Nina?
Hon gick hem.
Jag borde gå till henne.
Konstantin!
Hörru, Kostya.
Kostya, stanna här.
- Konstantin. - Nej, jag måste härifrån.
Kan du snälla komma tillbaka till huset?
- Din mor är väldigt oroad. - Säg att jag lämnade.
- Vänta, Konstantin. - Vad vill du?
- Jag vet att du är upprörd... - Nej.
- Masha, lyssna på mig. - Jag försöker hjälpa.
Jag säger att jag förstår. Vad kan jag göra?
Du kan lämna mig ifred.
Kom igen. Var inte sådär.
Jag ber om ursäkt, doktorn.
Ungdom.
När folk inte har något bättre att säga, säger de, "Ungdom."
Det är en ful vana.
Masha.
Vad är det för fel, Masha?
Ingen vet hur mycket jag lider.
Jag älskar Konstantin.
Gud.
Förtrollningarna som sker vid denna sjö.
Vad kan jag göra, mitt barn?
Vad?
Konstantin.
Masha.
Varför är min son så deprimerad?
Han är förtvivlad.
Min fot sover.
Masha?
Alltid i svart, röker, dricker vodka.
Skolläraren älskar henne.
Kom och stå bredvid mig.
Du är väl 28?
Jag är nästan dubbelt så gammal som dig.
Kom hit.
Sergei, vem av oss ser yngre ut?
Nå?
Vem av oss ser yngre ut?
Du, såklart.
Ser du? Och varför?
För att jag jobbar. Jag gör alltid något.
Jag upplever livet.
Du sitter bara still på en plats och lever inte riktigt.
Okej?
Och jag har en regel.
Jag tänker aldrig på framtiden.
Jag tänker aldrig på att bli gammal eller på döden.
Jag tar det som det kommer.
Jag står alltid rakt och lång, och jag är klädd
med mitt hår korrekt.
Skulle jag någonsin gå ut, även här i trädgården,
i mina arbetarkläder utan att mitt hår var perfekt?
Aldrig.
Och jag håller mig bort från solen.
Det är därför jag ser så bra ut vid min ålder.
Jag håller mig bara i form till skillnad från vissa andra.
Ser du, Masha?
Titta på mig. Ser du?
Lätt som en fjäder. Jag skulle kunna spela en 15-årig flicka.
Gissa vems far och styvmor har åkt till Yalta i tre dagar.
Jag är er tills de återvänder.
Är hon inte bedårande? Ge oss en snurr.
Helt bedårande.
Ja, och fint klädd.
Du är en smart tjej. Sätt dig med oss.
Jag tror vi börjar med kroketterna, Eugenie.
Ja, frun.
Jag värker överallt.
Men doktorn här vägrar att behandla mig.
Du är en gammal man.
Även gamla män vill leva.
Var är Boris?
Han fiskar vi sjön.
Har du pratat med Konstantin?
Nej.
Jag tror inte han vill prata med mig.
Du borde läsa upp mer från hans pjäs senare.
Jag skulle älska att höra slutet.
Verkligen? Varför?
Jag tror det var 1873 vid Poltava Fair.
Hon var otrolig. Hon gav en otrolig föreställning.
Väldigt underbar.
Vet du vad som hände med komikern, Chadin?
Han gav en enastående Rasplyuyev.
Bättre än Sadovsky. Jag lovar, frun.
Vad gör han nu, frun?
Du fortsätter fråga mig om folk från innan floden.
Hur ska jag veta?
Vad sägs som lite musik efter vår måltid?
- Du kan väl sjunga för oss, raring? - Nej.
- Jo. - Nej, jag kan inte.
Bara en sång.
Absolut inte.
Att sjunga är inte min starka sida.
Kanske Nina då.
Du kan väl sjunga för oss?
Jag har inte sjungit sådär på flera år.
Jag lät så bra.
Det är varmt. Det är tyst.
Ingen gör något. Varför gör ingen något.
- Jag försöker läsa. - Kul för dig.
Jag funderar på att åka till staden.
Polina. Du följer väl med mig?
Jag skulle gladligen eskortera dig.
Då är det bestämt.
Du ordnar hästarna som tar oss till staden
om ungefär en timma.
- Jag tror det är en utmärkt idé. - Frun?
Det är en bra plan, men hur ska du ta dig dit?
Ursäkta mig?
Ursäkta mig, frun, men vi forslar råg idag.
Vilka hästar tänkte du använda?
"Vilka hästar?" Hur ska jag veta?
Har vi inte vagnhästar?
"Har vi inte vagnhästar?"
Sir, med all respekt, du verkar inte förstå
- något om lantbruk. - Nej.
Du verkar inte förstå hur du ska göra ditt jobb.
- Vi kan nog lösa detta. - Nej.
Han gör det här varje år.
För varje år så förstår du inte hur denna bondgård fungerar.
- Läxa inte upp mig. - Snälla.
Jag ska till Moskva, och jag ska dit idag.
Kan du vara snäll och hyra hästar till byn?
Jag kan inte trolla fram hästar från ingenstans.
Helt oduglig!
Varje år med samma ursäkter.
Om det är så du känner så avgår jag.
Varje sommar kommer jag hit och blir förolämpad av dig.
Då kan du hitta en annan förvaltare.
Bra. Jag åker till staden och jag kommer inte tillbaka.
Farväl. Jag ber verkligen om ursäkt
för att jag inte kan trolla fram hästar ur tomma intet!
Hur svårt är det att hitta en häst? Mitt kungarike för en jäkla häst!
Be om ursäkt till henne!
Gud!
Vad missade jag?
Irina är upprörd, Polina gråter och Shamrayev avgår.
Jag erbjuder lugnande medel till dem.
Vad ska det betyda?
Jag sjönk lågt nog idag för att döda denna fiskmås.
Jag lägger den vid dina fötter.
Vad är det för fel på dig?
Snart dödar jag mig själv på samma sätt.
Följ inte efter mig.
- Jag känner inte igen dig såhär. - Jag känner inte igen dig såhär!
Du tittar på mig som om jag är en främling.
Skäms du för mig?
På senaste tiden har du blivit så...
Du pratar i symboler eller...
Titta på fiskmåsen. Vad betyder det?
Jag ber om ursäkt, Konstantin, för jag har ingen aning.
Jag kanske är för dum för att förstå dig.
Vad förstår du inte?
Min pjäs var ett fiasko.
Nu tror du att jag är obetydlig
precis som de andra!
Nina!
Sergei.
Låt mig komma och bo med dig.
Vi är inte unga längre.
Låt oss avsluta våra dagar tillsammans utan att behöva gömma oss.
Jag är 55.
Det är lite försent för att förändra mitt liv.
Det är för du har andra kvinnor, eller hur?
Jag är inte den enda.
Du kan inte bjuda in alla för
- att komma och bo med dig. - Polina...
Gråt inte.
Jag ber om ursäkt.
Skådespelerskans bror sover ofta, behöver en hårklippning.
Ständigt olycklig.
Skådespelerskans son, väldigt avundsjuk, söker berömmelse.
Du skriver alltid.
Jag är besatt.
Jag måste skriva.
Han är fortfarande upprörd över pjäsen.
Jag är lite upprörd själv.
På grund av en oväntad händelse verkar det som vi lämnar idag.
Nej.
Jag önskar att jag hade mer tid.
Det är inte ofta jag får träffa unga, intressanta kvinnor.
Jag menar det.
Jag har redan glömt hur det är att vara 18 eller 19.
Det är därför de unga kvinnorna i mina böcker och sagor
inte verkar rätta.
Jag hade älskat att vara i din plats i en timma,
veta hur du tänker,
vad för liten varelse du är.
Jag hade älskat att vara i din plats
och veta hur det känns att vara en känd författare.
Nå?
Vadå "nå,"?
Kommer du?
Eugenie?
Något finare för denna kväll, tror jag.
Du villa vara bekväm för resan tillbaka.
Någon finare, tror jag.
Den i lavendel?
Perfekt.
Hur känns det att vara berömd?
Hur känns det?
Förmodligen som det känns att inte vara berömd. Jag tänker aldrig på det.
Men när du läser om dig själv i nyhetstidningarna då?
Hur känns det?
När det är smickrande notiser, så gillar jag det.
Och när de är otrevliga, så är jag deprimerad i ett par dagar.
Om jag var stor som du, hade jag dedikerat mitt liv till min publik.
Jag hade låtit de dra min triumfvagn genom gatorna
för jag hade vetat att det är...
De sträcker sig upp till mig.
Det är det som gör dem glada.
Och i en triumfvagn till och med.
Så du är Kleopatra nu?
För att ha den känslan,
hade jag stått ut med att min familj och mina vänner vände sig emot mig.
Jag hade uthärdat fattigdom. Jag hade levt på rågbröd på en vindvåning.
Men i gengäld hade jag begärt berömmelse.
Riktig berömmelse.
Har du sett Nina?
Hon gick till sjön med Boris.
Konstantin!
Jag kan varenda ö. Jag har spenderat hela mitt liv på denna sjö.
Du bor på en magisk plats.
Jag avundas dig.
Vissa människor kan knappt krypa igenom sin tråkiga, dunkla existens,
men du har ett liv som är briljant,
intressant och meningsfullt.
Du är lycklig.
Är jag det?
Du sitter här och pratar om berömmelse och lycka.
Du låter lite naiv i mina öron.
Du låter utsliten och pompös i mina.
Okej.
Vänta, kom tillbaka.
Vänta.
Okej.
Vi pratar om mitt vackra, briljanta liv.
Hur ska jag börja?
Dag och natt drabbas jag av en enda, tvångsmässig tanke.
"Jag måste skriva."
Så fort jag är klar med en berättelse,
så måste jag av någon anledning börja skriva en till,
och en till, och en till.
Vad är så vackert och briljant med det?
Det är ett löjligt liv.
Här är jag.
Jag pratar med dig. Jag blir alldeles upprörd...
Ser du molnet därborta?
Det ser ut som en flygel.
Jag tänker att jag måste få in det i en berättelse någon gång.
"Ett moln drog förbi, och såg ut som en flygel."
Jag känner en doft av heliotrop.
Jag gör en mental notering direkt.
"Sliskig lukt, färg av änkans ogräs.
"Måste referera till det nästa gång jag beskriver en sommarkväll."
Fortsätt.
Konstantin?
Gå iväg!
- Vacker dag... - Gå iväg!
Vi borde ta oss tillbaka.
Vi är på väg tillbaka.
Ja.
Det är det vi gör.
Jag borde kunna slappna av på en sjö, glömma mig själv.
Men inte ens här kan jag finna frid.
Vi behöver inte prata om du inte vill det...
Konstantin är alltid i sitt huvud och drömmer om sitt nästa verk.
När jag var i hans ålder, för många år sedan,
när man börjar, okänd och ignorerad,
är arbetet ren vånda.
Men även då, när man är mindre författare utan någon tur,
vill man fortfarande vara en del av den litterära scenen.
Men när du är inspirerad och mitt i skapandet,
ger inte det dig, bara för en stund,
en upplyftande känsla av himmelsk lycka?
Boris!
Jag blir kallad.
Säkert för att packa.
Jag önskar att jag kunde stanna.
Boris Alexeyevich!
Vad är detta?
Konstantin sköt den.
Vacker fågel.
Kan du inte övertyga henne att stanna?
Boris?
Vad skriver du?
En idé för en kort berättelse.
En ung flicka som spenderade hela sitt liv på stranden av en sjö.
En sjö som hon älskar,
när hon känner sig lycklig och fri,
som en fiskmås.
Och?
Och händelsevis, kommer en man förbi
och ser henne.
Och med inget bättre för sig...
och med inget bättre för sig, så förstör han henne.
Boris Alexeyevich!
Tokiga pojke.
Jag ska vara ärlig med dig.
Om han hade varit allvarligt skadad,
kunde jag inte leva en minut till.
Jag har bestämt
att jag ska slita ut denna kärlek ut ur mitt hjärta.
Jag ska slita ut den med rötterna.
Hur ska du göra det?
Jag gifter mig
med Medvedenko.
Jag tror det är att överdriva.
Är det?
Att älska utan hopp.
Att vänta i flera år på något som aldrig kommer komma.
Du vet inte hur jag har känt.
När jag är gift
kommer jag åtminstone ha nya problem att skymma de gamla med, eller hur?
Vadsomhelst för en omväxling.
Skollärare är inte så smarta.
Men han är en bra person, och...
Nåväl, han har inga pengar men...
Han älskar mig väldigt mycket.
Titta inte på mig sådär.
Många kvinnor dricker. Bara inte lika öppet som mig.
Skål för dig.
Du är en bra person.
Jag är ledsen att du åker.
Jag med.
Jag vill inte åka.
- Be henne att stanna då. - Nej.
Inte medan hennes son är en...
Han är inte nöjd med att förstöra sitt liv, han vill krossa mitt också.
Han har utmanat mig till en duell.
Åh, nej.
Varför?
På grund av mitt skrivande?
Det finns plats för oss båda.
Självklart.
Men han är avundsjuk.
Du måste veta det.
Inte för att jag har med det att göra.
Till nästa gång, min vän.
Skicka dina böcker till mig och se till att skriva en dedikation.
Och inga "varmaste hälsningar" eller "lyckoönskningar."
Skriv bara, "Till Marsha,
"som inte vet var hon hör hemma
"eller vad hon gör på denna jord."
Ursäkta mig.
Välj en hand.
Denna betyder nej.
Jag försöker bestämma mig om jag ska bli skådespelerska eller inte.
Jag önskar att någon kunde säga vad jag borde göra.
Det är inte något som någon annan kan bestämma åt dig.
Jag har en liten present till dig.
Vad är det?
Något för att minnas mig.
Jag har ristat dina initialer på den
och titeln på en av dina böcker på andra sidan.
Det var väldigt gulligt av dig.
Boris!
Ge mig två minuter innan du går.
Varför linjerna 11 och 12?
Bara två minuter i uterummet, snälla.
Jag började sjunga så en gång.
En av de biträdande åklagarna sa till mig,
"Du har en väldigt kraftfull röst, Ers Excellens."
Sen stannade han ett tag, och han tänkte,
"Kraftfull, men hemsk."
Vem pratade du med? Nina?
Ja.
Varför fortsätter du att halta runt överallt
om dina leder värker?
Vad är det där?
Det är bara en...
Har du några av mina böcker i huset?
Jag måste kolla upp en sak.
I studierummet. Hörnbokhyllan.
Du behöver inte resa med oss. Varför stannar du inte här?
Du kommer må bättre.
Nej, inte när du åker iväg. Det är deprimerande här utan dig.
Vad ska du göra i staden?
Inte mycket.
Hur mår patienten?
Han är bättre. Han vilar.
Han är olycklig.
Jag vet att han är olycklig. Han sköt sig själv.
Jag vet att han inte mår bra. Hur tror du jag mår av det?
- Okej, lugn. - Jag åker iväg
och jag vet fortfarande inte varför han försökte...
Jag tror avund är huvudorsaken, men jag...
Ju tidigare jag tar Boris härifrån, desto bättre.
Det är inte den enda anledningen.
Han är en ung, smart man.
Han bor på landsbygden utan några egna pengar,
utan ett riktigt yrke och ingen framtid.
Han är rädd.
- Du kommer att uppröra mig. - Lyssna på mig, Irina.
Han tror han att han är oönskad.
Även här känner han sig som ett välgörenhetsfall. Ge honom pengar.
Jag förstår. Om jag bara inte var snål och om du bara bodde i staden
så hade vi alla varit lyckliga.
Jag är orsaken för ditt elände de senaste 20 åren.
Allt är mitt fel, eller hur?
Jag har bara varit eländig de senaste 10 åren.
Min son är kapabel att skaffa ett jobb själv.
- Ett skrivbordsjobb eller något. - Ge honom lite pengar!
Låt honom resa utomlands lite och roa sig själv.
Att åka utomlands hade kostat en förmögenhet
och jag är inte ens säker att jag har råd för en ny kostym åt honom.
Såklart, jag tror på det.
Sluta med det där.
Du är en generös och ädel kvinna.
Jag har inga pengar.
Om jag hade pengar hade jag gett honom det.
Jag vet. Du är utfattig. Generös, men utfattig.
Jag är en skådespelerska. Bara mina kostymkostnader
- är nog för att ruinera mig. - Jag respekterar dig.
Petrushka?
Hjälp, någon!
Hjälp!
Är du okej? Vakna. Hjälp! Någon.
Det är okej, mamma.
- Han är... - Han är okej.
Morbror svimmar ibland.
- Det är inte allvarligt. - Han är okej.
Du måste lägga dig. Kan du ta honom?
Ja.
Herregud.
Här är en gåta åt dig.
Vad går på fyra ben på morgonen,
två ben på eftermiddagen, tre ben på kvällen...
Och ligger på rygg på natten. Det är okej.
Jag kan gå!
Titta inte på mig sådär.
Att bo på landsbygden är inte bra för honom, mamma.
Varför ger du honom inte lite pengar, för guds skull?
Jag är en skådespelerska, inte en bankdirektör.
Han mår inte bra av att leva på landsbygden, mamma.
Jag hörde dig.
Men jag...
Doktorn är sen. Jag...
När ska du byta mitt bandage?
Ingen gör det lika bra som dig.
Hämta lådan med förbanden.
"Om du någonsin behöver mitt liv, kom och ta det."
Du ser ut som någon i en turban.
Olga såg dig gå förbi igår kväll.
Hon ville veta vilket land du är från.
Sådär.
Det har i princip läkt.
Efter knappt en vecka är det bara ett litet märke kvar.
Lova mig att det inte sker något mer
av detta när jag är borta.
Lova?
Jag var bara tokig ett tag. Det kommer inte hända igen.
Okej.
Förlåt.
Kommer du ihåg när du jobbade på Imperial?
Jag var en liten pojke och det var...
Det var ett slagsmål på gården där vi bodde.
En tvätterska i vår byggnad blev svårt skadad.
Minns du det?
Nej.
Hon var avsvimmad när de hämtade henne.
Du gick alltid och besökte henne.
Du brukade ta med medicin till henne
och du brukade bada hennes barn i hennes badkar.
Minns du inte det?
Nej.
Det var två ballerinor som bodde i vår byggnad då.
De brukade komma in och dricka kaffe.
Det kommer jag ihåg.
De var så religiösa.
De senaste få dagarna
har jag älskar dig så ömt och ärligt som när jag var liten.
Jag har bara dig nu.
Jag förstår bara inte varför...
Varför låter du den där mannen ha sådan kontroll över dig?
Du känner inte honom, Konstantin. Han är adlig.
- "Adlig"? - Och du kanske inte gillar
att vi är älskare, men du är intelligent och kultiverad.
Förlåt.
Men vi grälar i princip på grund av honom,
och just nu är han i trädgården med Nina
och försöker övertyga henne att han är något slags geni.
Du verkar glädjas av att vara hemsk mot mig.
Jag har djup respekt för den mannen
och jag ber dig att inte prata om honom sådär
- i min närvaro. - Men jag respekterar inte honom.
Jag ber om ursäkt, men jag kan inte.
Hans böcker är...
De gör mig illamående.
Det är avundsjuka.
Talanglösa människor fördriver tiden med att förolämpa de som har talang.
Det är deras tröstpris.
Är det därför du spenderar din tid
- med att förolämpa mig? - Nej.
- För du inte har någon talang? - Du är bara barnslig.
För att jag inte är förtjust i någon av er?
Ja. Min son, den radikale.
Spring iväg då.
Spring iväg som du alltid gör.
Spring iväg till din mysiga lilla teater
och skådespela i dina patetiska, dumma små pjäser.
Jag har aldrig deltagit i en sådan pjäs.
Jag gör lika många klassiker som tokiga komedier.
Denna vinter reser jag runt för Macbeth.
Är du en av häxorna?
Jag är Lady Macbeth.
Din spydiga lilla nolla. Ta dig bort från mig.
Du kan inte ens skriva en usel liten komedisketch.
Varför åker du inte bara tillbaka till Kiev och öppnar en butik?
- Parasit. - Snåljåp.
- Råttbo! - Utbränd!
Nolla! Du är obetydlig!
Lipsill.
Snälla gråt inte.
Snälla gör det inte.
Det finns inget att gråta över.
Han åker iväg.
Jag lovar.
Jag tar bort honom härifrån.
Och då kommer hon att älska dig igen och det kommer bli okej.
Jag lovar.
Sådär.
Är du okej?
Är vi vänner igen?
Förlåt.
Det är okej, mamma.
Och du måste bli sams med Boris.
Det finns väl ingen anledning att bråka med honom?
Mamma, snälla. Snälla tvinga mig inte att träffa honom.
- Okej. - Jag kan inte.
Okej.
Jag är vid sjön tills han är borta.
"Om du någonsin behöver mitt liv, kom och ta det."
Hur var din morgon?
Irina? Är du upprörd?
Jag är okej, älskling. Det är bara dags att åka.
Det är allt.
Tänk om vi...
Tänk om vi vadå?
Tänk om vi stannar en dag till?
Raring, varför kan vi inte stanna?
För att, raring, jag vet varför du vill stanna,
men kontrollera dig själv.
Du är lite full.
Nyktra till.
Nej.
Var rimlig.
Du är kapabel till att offra dig.
Var en riktig vän.
Snälla, var generös. Låt mig gå.
"Var generös"?
Är du så kär i henne?
Hon attraherar mig. Jag...
Detta kan vara det som saknas i mitt liv.
Va?
Kärleken av en tjej från landsbygden?
Känner du dig själv så lite?
Jag kan inte sluta tänka på henne. Till och med nu,
jag pratar med dig,
- men det är som att jag sover. - Nej.
- Sluta, snälla. - Jag är besatt av tanken av henne.
Detta kan vara min sista chans på kärlek som denna.
Snälla, jag ber dig.
Låt mig gå.
- Låt mig gå. - Nej, nej.
Du kan inte säga så till mig, Boris.
Jag är en kvinna lik alla andra
Detta är din chans att vara en kvinna olik alla andra.
Du plågar mig. Snälla, du skrämmer mig.
Jag har aldrig känt sådan här kärlek förut.
När jag var ung kämpade jag varje stund för att överleva,
och nu är den är framför mig, en kärlek jag aldrig känt,
och du vill att jag ska springa iväg?
Du har tappat sinnet.
Jag bryr mig inte!
Snälla, låt mig gå.
Min kära,
min rara, underbara man.
Mitt livs sista sida.
Om du lämnar mig ens en kort stund,
kommer jag inte leva i slutet av det.
Min magiker. Min prins.
Min kung i all sin ära.
- Någon kan komma in när som helst. - Låt dem göra det.
Jag skäms inte över att älska dig och jag sätter inte dig fri.
Du är den mest briljanta författaren i Ryssland.
Dina verk har så mycket integritet, klarhet och humor.
Dina karaktärer är vid liv.
Förstår du att det är omöjligt att läsa det utan att bli berörd?
Vadå? Du tror att jag smickrar dig.
Titta på mig.
Titta i mina ögon.
Ljuger jag för dig?
Jag är den enda som alltid talar sanning till dig.
Alltid.
Du kommer väl med mig? Överge inte mig.
Jag har ingen egen vilja.
Aldrig haft.
Jag är feg, svag, undergiven.
Är det vad kvinnor verkligen vill ha?
Ta mig. Ta mig iväg.
Släpp bara inte taget ens i en stund.
Du är min.
Du borde stanna här om du vill det.
Jag kan åka in till staden
och du kan komma om en vecka eller något.
Det är inte bråttom.
Nej, vi åker tillsammans.
Som du vill.
Adjö, frun.
Snälla förlåt mig om något var fel.
Allt var helt rätt.
Gråt inte.
Våra dagar passerar.
Vad kan göras?
Om vi lever så träffas vi igen nästa sommar.
Glöm mig inte.
Adjö, frun, och må gud välsigna dig.
Minns mig ömt. Här är en rubel.
Den är till er tre.
Frun, till din resa.
Tack.
Jag tror jag glömde min käpp. Jag vet var den är. Ursäkta mig.
Skynda dig.
Ursäkta mig.
Vi åker.
- Jag beklagar. - Det är okej.
Vi kommer träffas igen.
Jag har bestämt mig helt.
Jag ska bli skådespelerska.
Imorgon så åker jag härifrån.
Jag lämnar min far. Jag lämnar alltihop.
Jag ska starta ett nytt liv.
Jag ska till Moskva.
Sir, vagnen väntar!
Bo vid Slavyansky Bazaar.
Meddela mig så fort du anlänt.
- Jag måste gå. - Bara en minut till.
Du är så vacker.
TVÅ ÅR SENARE
Kommer fram.
Vagnen är redo, sir.
Hej.
Det är din bror.
Har vi inte gjort tillräckligt? Han bad dig inte att stanna.
Jag måste hjälpa mamma. Jag lämnar inte.
Snälla, låt oss gå hem, Masha.
Nej.
- Jag stannar över natten. - Masha, kom igen.
Bebisen är förmodligen hungrig.
Gå själv. Barnskötaren kommer att mata honom ändå.
Jag stannar hellre över natten.
Igen?
- Kommer du imorgon, då? - Ja.
Ja, imorgon.
Min hjärta ömmar för dig.
Jag är inte blind.
Snälla sluta.
Det är fånigt.
Obesvarad kärlek.
Det existerar bara i noveller.
Man kan inte sitta still och hoppas att något kommer ske.
Om man börjar känna kärlek i hjärtat, så måste man slita ut det.
Konstantin, vem skulle kunna tro att var en riktig författare?
Och nu, tack gode gud,
börjar du tjäna pengar från tidningarna.
Vad vill du, Polina?
Jag vill att du är trevligare mot min lilla Masha, tack.
Lämna honom ifred, mamma.
- Hon är en god flicka. - Mamma!
Kvinnor behöver bara en snäll blick
- då och då, Kostya. - Lämna honom ifred!
- Jag borde veta det. - Nu har du stört honom.
Varför var du tvungen att besvära honom?
Sorin bad oss att göra i ordning hans säng härinne.
- Han vill vara nära Kostya. - Ja, frun.
Tack, Yakov.
Var är min syster?
Shamrayev gick till teatern.
Hon kommer närsomhelst.
Jag kommer sakna den här gamla världen.
Jag önskar...
Jag önskar att jag hade sett mer av den.
Nej, prata inte struntprat.
Du har sett mer av den än vad jag har.
Vilken stad gillade du mest i dina resor?
Genua.
Varför Genoa?
När man går ut ur sitt hotell på kvällen,
strömmar det med folk på gatorna.
Man följer med folkmassan hit och dit, fram och tillbaka.
Det har ett eget liv.
Man blir en del av den, kropp och själ.
Man börjar tro att det kanske finns en universal ande,
som den Nina spelade i din pjäs.
Var är Nina nu, Kostya? Hur mår hon?
Hon är okej, tror jag.
Jag hörde att hon har ett rätt stökigt liv.
Nina är...
Det är en lång historia.
Gör den kort.
Hon lämnade sitt hem
och åkte och levde med Boris, så mycket vet du.
De fick ett barn som dog.
Ett kort tag efter det, tröttnade Boris på henne.
Han gick tillbaka till sitt gamla liv, som man kan tänka sig,
eller rättare sagt släppte han aldrig taget av det.
Han hade ingen ryggrad, så han kunde böja sig åt båda hållen.
Teatern då?
Hon debuterade på teatern utanför Moskva,
sen åkte hon på turné genom landskapen.
Hon tog alla stora rollerna men hon skådespelade grovt.
Smaklöst.
Mycket skrik och stora, fula gester.
Det fanns stunder då man kunde se hennes talang,
när hon grät eller dog.
Jag försökte träffa henne en gång efter ett uppträdande.
Jag väntade vid scendörren som en tiggare,
men hon ville inte träffa någon.
Jag tror att de är här.
Masha, följ med mig.
- Frun. - Polina.
- Sir - God kväll.
- Masha. - Du kände igen mig.
- Är du gift nu? - Ja.
- Är du lycklig? - Jag är gift.
- Kostya - Hej, mor.
Se på dig.
- Hur mår han? - Hur mår jag?
De tyckte det var nödvändigt att meddela dig att komma hit,
så jag måste vara riktigt sjuk.
Konstantin, jag har en idé för din nästa berättelse.
En bra titel för den skulle vara, "Mannen Som Ville."
För flera år sedan, när jag var en ung man, ville...
...ville jag bli en författare.
Jag blev aldrig det.
Jag ville...
Jag ville vara en bra talare. Jag var hemsk.
Jag ville gifte mig.
Jag gifte mig aldrig.
Jag ville leva i staden och nu dör jag på landsbygden.
Där har du det.
Konstantin?
Din mor sa att du inte är arg på mig längre.
Boris tog med sig tidningen med din nya berättelse i.
Visa honom.
Det var väldigt snällt av dig. Tack.
Medan Sorin vilar kan vi väl spela ett spel?
- Ska jag hämta lotto-setet, mamma? - Ja, raring.
Du har många fans i Moskva. Alla frågar alltid om dig.
Gillade du berättelsen?
Jag tänkte läsa den på tåget tillbaka till Moskva.
Så du kommer lämna snart?
Imorgon, förmodligen.
Polina, hur kan jag hjälpa till?
Jag tror att vi är redo.
Ja.
Boris, kom.
Vi spelade aldrig när du var här i somras.
Vi spelar oftast lotto när nätterna börjar bli långa.
Detta är min mors gamla set.
Det är ett dumt spel, men efter ett tag märker man inte det.
Kostya. Stäng fönstret. Det är dragigt.
Ni skulle ha hört mottagandet de gav mig ikväll.
Jisses, mitt huvud snurrar fortfarande från det.
Är du med, Konstantin?
Nej, mamma. Jag tänkte gå och jobba lite.
Insatsen är 10 kopek. Du betalar väl för mig, doktorn?
Absolut.
- Har alla betalat? - Jag är med.
Tjugotvå.
Applåderna bara fortsatt.
Åttioåtta.
Tre blomkorgar, två buketter.
Trettiofyra.
- Vad sägs om denna otroliga klädnad? - Solsken.
Om jag inte vet något annat, vet jag i alla fall hur man klär sig.
Konstantin spelar.
Han måste vara olycklig, stackaren.
De har gått efter honom i nyhetstidningarna.
Sjuttiosju.
Han verkar inte kunna hitta sin egen röst.
Det är något märkligt ofokuserad med hans texter.
Jag tror på Konstantin.
Det finns något där. Han tänker i bilder.
Hans berättelser är gripande. De berör mig. Blir inte ni berörda?
Kan du tro att jag fortfarande inte har läst ett ord av hans texter?
Det finns aldrig tid.
Åtta.
Åttioett.
Tjugoåtta.
Tjugosex.
Lås dörrarna ifall kommer in.
Oroa dig inte. Ingen kommer in.
Jag vet att din mor är här. Lås dörren.
Fjorton.
- Kom igen. - Tjugosex.
Tjugosex! Vänta.
Damer och herrar, det är mitt spel.
En ifrån. Jag var så nära.
Tog din mor med sig honom?
Om jag bodde på sjön såhär,
hade jag kanske aldrig skrivit igen.
Nina.
Nina, gråt inte.
Du är en riktig författare nu.
Och jag är en skådespelerska.
Vi hoppade båda i elden.
Jag drömde om ära och kolla på mig nu.
Direkt i morgon bitti ska jag iväg till Yelets.
Bokad där för vintersäsongen.
Reser tredjeklass med bönderna.
Varför vill du aldrig träffa mig?
Jag trodde att du hatade mig.
Jag gjorde det.
Jag hatade dig.
Jag fördömde dig.
Om du hade någon idé om hur mitt liv har varit...
Jag har det.
Och det spelar ingen roll för mig.
Jag har inte kraften att sluta älska dig.
Även nu...
Nu när jag haft succé.
Utan dig, har mitt liv varit...
Snälla.
Stanna här med mig.
- Eller låt mig följa med dig. - Nej.
- Nina, vad är fel? - Du borde inte älska mig fortfarande.
Jag borde mördas.
Säg inte så.
Jag är så trött.
Jag måste vila.
Jag är fiskmåsen.
Nej, jag är en skådespelerska.
Nina...
Han skrattade åt mig.
Han förlöjligade mitt skådespelande.
När jag började på teatern, så...
Jag visste inte vad jag skulle göra med mina händer.
Jag visste inte var jag skulle stå.
Jag kunde inte kontrollera min röst.
Du har ingen idé hur det känns att vara på scen
och veta hur dåligt man spelar.
Du är en otrolig skådespelerska.
Nej, jag är fiskmåsen.
Jag är fiskmåsen.
- Nej. - Nina.
Det är inte jag.
Jag har gått och tänkt,
och jag vet nu att, för oss,
är det inte drömmandet om berömmelse och ära som spelar roll,
det handlar om uthållighet.
Det handlar om att fortsätta trotts allt annat.
Att tro på mig har hjälpt.
Men tänk om
jag inte har någon tro på mig själv
eller någon aning vart jag är på väg eller vad jag gör?
Jag måste gå.
- Jag följer med dig. - Nej.
- Snälla stanna här då, Nina. - Nej.
Snälla stanna här, Nina.
- Sluta be mig. Jag kan inte. - Nina, snälla.
- Jag kan inte. - Varför inte?
För jag älskar honom.
För jag älskar honom fortfarande.
Jag älskar honom mer än förr.
Jag måste gå.
Kommer du ihåg bra det var förut?
Allt var så enkelt och klart.
Människor.
Lejon.
- Örnar och rapphöns. - Örnar och rapphöns.
- Behornade hjortar. - Hjortar.
Behornade hjortar.
Ja.
Titta inte på mig sådär.
Nej, nej.
Du kommer också vara rädd, när det är din tur.
De enda som rationellt kan vara rädda för döden
är de som tror på livet efter detta,
för de fruktar vedergällning för deras synder.
Men du...
För det första, så tror du inte.
Och för det andra, vilka synder?
Du har inte gjort något,
förutom att spendera 25 år i justitiedepartementet.
Tjugoåtta.
Okej, jag delar ut korten.
Sexton.
Toppen.
Tretton.
- Sex. - Tack.
- Jag vann. - Vann du?
Japp.
- Trettiosju. - Kör inte så fort.
Åh, pappa.
Fyrtiofem.
- Fyrtiofem? - Äntligen, lite tur.
- Det här spelet är riggat. - Går runt igen. Trettiotre.
- Lotto! - Vänta.
Trettio.
- Åttioett. - Åttioett.
Tjugotvå.
Sextio.
Denna är min, sir.
Vi får se om det.
Vi kör en till runda.
Ja.
Tack.
Förmodligen en liten explosion i min medicinväska.
Ingen att oroa sig för. Det händer hela tiden.
Jag går och kollar.
Precis som jag trodde.
En liten flaska med eter sprängdes.
Mina ursäkter.
Allt blev svart en stund.
Jag trodde...
Sätt dig. Jag hämtar drinkarna.
Boris, kan du hjälpa mig?
Jag ville bara fråga dig en sak.
Det är en artikel i denna tidning
som jag vill ha din åsikt på.
Alla liv,
alla liv,
som har uppnått sin dystra cirkel,
har dött ut.
Fjorton.
Tusentals århundraden har redan passerat
sen Jorden bar en levande varelse.
Och förgäves, lyser stackars månen sitt ljus.
Undertextning: Kevin Köngäs